Георги Райчев
Пъстрата броеница

chitanka.info

Има броеници всякакви: има жълти — кехлибарени, има бели — седефени, черни и тежки — от обикновено дърво и леки божигробски — от чимшир и кипариси. Има с шарки и без шарки; има броеници, редки и скъпи, придонесени от далечни земи, зад девет морета; има ги и такива, които собствената ръка е стъкмила от маслинови костилки или жълто черничево дърво с червени жилки, излъскани и полирани от времето.

А дядо Климент пък имаше пъстра броеница. Нещо невиждано и нечувано: съвсем пъстра! Имаше какви не зърна: и черни, и жълти, бели и кафяви; имаше от седеф и кехлибар, имаше абаносови и кипарисови зърна, имаше и цветни зърна от стъклени мъниста.

Дядо Климент беше най-старият разсилен от девическата гимназия. Знаеха го всички от провинциалния град. Наричаха го дядо Климент разсилния. Двадесет и пет години проживя той между стените на класните стаи и дългите прашни коридори на гимназията.

Две скъпи неща имаше на света дядо Климент — броеницата и сина си Кирил, ученик в гимназията. И броеницата, и Кирил бяха връстници: явиха се едновременно на света.

Измряха му някога възрастни деца — едно, второ, че и трето. Изгубили бяха надежда — той и стопанката му, стрина Спасунка — да оставят рожба след себе си. Но… стринка Спасунка — четиридесетгодишна вече — навръх Кирил и Методий доби мъжка рожба.

Целият град се слиса от новината, слиса се, пък и зарадва се — огря една почернена къща. Жените се чудеха, мъжете се подсмиваха и всички благославяха рожбата.

Една вечер Климент се отби в кафенето. Там беше и чорбаждията, хаджи Кирил. Хаджията го видя, посрещна го засмян и пусна едно дебело иносказание, в което имаше по нещо и за кокошката, и за полога, и най-много за червения гребен на петела.

Възхитен от остроумната си шега, хаджията се изсмя: толкова сърдечно, че броеницата в ръцете му се разкъса и едрите кехлибарени зърна се попиляха по пода.

Климент се спусна, събра ги и му ги подаде.

Трогнатият и развълнуван хаджия бръкна в дълбоката си, плетена от ситни синци кесия, извади една жълтица и я подаде на Климента с едно зърно от броеницата: да ги зашият на шапката на юнака, да го пазят от уроки…

Така и направиха: пришиха парата и кехлибареното зърно върху бебешката шапка на малкия. На четиридесетия ден го кръстиха Кирил: на свети Кирила, защото се роди на празника…

Когато бебето отрасна, скриха парата, а Климент прибра кехлибареното зърно. Още от по-рано в ума на Климента беше се породила и узряла една мисъл: да си направи и той броеница от хаджи Кириловия кехлибар. В памет на всяко събитие в живота на малкия той ще прибавя по едно зърно към хаджиевото, докато станат цяла броеница.

Бащата и майката се гордееха с рожбата си и пред свои, и пред чужди. Растеше малкият, растеше и броеницата. След всяко преминаване в по-горно отделение, след всяко свидетелство и отличие — в броеницата падаше по едно пъстро зърно. Когато Кирил встъпи в първи клас, радостният баща вниза единадесетото зърно в броеницата си.

Тя беше пораснала вече колкото да може свободно да прокарва зърната й, да я подхвърля и лови от една в друга ръка. Щом привършваше работа, той сядаше настрана в разсилнишката стая и изваждаше броеницата. Другите четяха вестник, играеха на сантасе, водеха шумни разговори за училищните работи; понякога бистреха политика. А Климент Кожухаров (такъв беше бащиният му занаят, така се и подписваше) седеше настрана и бавно пропущаше зърната от дясната в лявата ръка и назад — от лявата в дясната. От време на време той задържаше между пръстите си някое зърно, гледаше го внимателно и с любов и дълго мислеше. Дори понякога го чуваха как си шепне нещо.

Другарите му знаеха отдавна слабостта му към броеницата и си устройваха с него безобидни шеги. Най-често, щом съглеждаха, че стои замислен над зърното, някой шегобиец се промъкваше, сядаше до него и разпитваше с престорена сериозност:

— Е, какво, гледаш ли го, гледаш ли го, бай Климе?

— Ами че гледам тук… мисля си.

— Това ли гледаш? Кое беше то? Забравих — за раждането ли, за кръщенето ли, а?

— Не е, Иванчо, не е. За раждането е първото, ей това, най-едрото, кехлибарено: от дяда хаджи Кирила е то…

— Ами това какво е — чимширево ли е?

— Чимширево. То е от второ отделение. Навръх Петровден го сложих. Него ден Кирчо получи свидетелство за преминаване в трето отделение — все шестици, само две петорки — по читанка и смятане.

Любопитният събеседник похващаше зърното, оглеждаше го прекалено внимателно, като едва сдържаше смеха си, и смигаше скришом на другите. Но Климент нищо не забелязваше. Той също се навеждаше и разглеждаше броеницата, като че за пръв път я вижда. И все приказваше. Гледаше зърното и наричаше по-скоро на себе си, отколкото на госта.

— Навръх Петровден. Облекли го бяхме в сиви летни дрешки, с кафяв каиш през кръста. Още от малък обичаше да е спретнат и все с коланче на кръста. Отиваме в училището, посреща ни учителката; на хилядо деветстотин и четвърта година беше.

Но лукавият другар го прекъсва и попипва друго зърно.

— Ами това, това, бай Клименте, за кое отделение е?

— Това ли? Синьото!? Чакай… то не е за отделение. То е за болест…

— Болест?! Че кога е боледувал Кирчо?

— Боледува… Е-хе, щяхме да го загубим. Три години има оттогава. И когато пръв път тръгна на училище след болест, тогава турих броеницата — в петък, на седми декември…

Той помнеше всички дати, седмичните дни и дори какво е било времето — слънчево, облачно или дъждовито.

Друг път отиваше напред. Виждаше Кирила израснал вече, свършил гимназия и по-високо учение, търсят го хората за ум и разум, печели пари, имот, почести.

А годините минаваха и Кирил растеше. От малко и невръстно дете той беше се извишил едър и широкоплещест момък в последните класове на гимназията. От миналото му беше останало само името — Кирчо. Върху едрия и снажен момък сега то звучеше не като име, а като прозвище. Но никой не се спираше и не мислеше за това — не само близките, но и чуждите. Всички го знаеха и зовяха Кирчо.

А когато му донесе дипломата, старецът пое хартията с разтреперани ръце, сложи си очилата и дълго срича едрите красиви букви. Ето тука е то щастието на сина му, радостта на дните му. Кирил не беше вече дете — от този ден той ставаше вече мъж, зрял и независим. Можеше сам да изкарва прехраната си и на тях, старите, помощ и отмяна да бъде.

През този ден броеницата порасна още с едно зърно — най-тържественото, чакано от години. А на есента Кирчо постъпи чиновник в инженерството. Ех, да имаше пари да го изпрати в София на по-високо учение!

До този ден старецът беше живял глух и безучастен към световните събития. Детето му беше в училище и училището беше най-важното нещо за него. Една война току-що беше минала като градоносен облак над всички глави. Почерниха се сума къщи, почерни се България. Старецът виждаше само — отначало при победите, — че иде добро и това добро ще открие широк път и за Кирила. Дойде нещастието — той прие и него примирен: каквото бъде с другите, това ще е и с тях.

А когато подир една година повикаха Кирила в София да служи за офицер — старецът сам не знаеше да се радва ли, или да скърби. Сега вече очите му бяха отворени, той гледаше света и трепереше за рожбата си. Пламнал беше пожар у съседите, гореше огън земята, не беше за чудо и до нашата черга да дойде. Говореха открито всички, ако не днес, утре ще бъде. Накрай така и стана: екна нова война.

Ами сега? Шест месеца служба оставаха на Кирила в казармата. А после? После — офицер и там, там — при другите в огъня…

Старецът пак не знаеше — скърбеше ли, или се радваше. А една утрин рано-рано се зачукана пътните врата и когато отвори да види кой е подранил — в яките си ръце го сграбчи напет войник със синя фуражка и трицветни шнурове около пагоните.

— Тате, само за два дена сме тук — седмина от нашия град — и заминаваме: пращат ни на фронта.

Старецът го гледаше зинал от изненада: усмихваше се уж, а от очите му капеха сълзи.

Момъкът го хвана здраво за рамото, раздруса го и викна:

— Ей, чуваш ли, старо, отиваме да се бием!…

— Чувам, чух, чедо, господ да ви закриля и помага.

С тази благословия след два дни за сетен път го прегърна и изпрати към незнайното и страшно място:

— Господ да ви чува и помага!

Какво друго можеше да им каже? Какво му оставаше още на света освен вярата в божията милост?

Заредиха се дни — дълги и безброй, — ту радостни, ту скръбни. Радостни, когато получаваше писмо от Кирила, скръбни, когато идваха слухове за нови боеве, за жертви, за убити и за ранени. А Мито, пощенският раздавач, минаваше покрай портата и пак не искаше да се спре и му подаде мъничкото жълто пликче, което щеше да развесели и огрее къщата им.

— Виж бе, Мити, потърси пак, разрови из другите писма, може да се е затулило някак нашето… Виж едно такова, жълто пликче… мъничко… Кирчо все на такива ни пише…

Раздавачът го гледаше отчаян и със съжаление. Той се усмихваше виновно:

— Знам бе, дядо Клименте, познавам неговите пликчета, ама няма… На, колко пъти съм ги преровил от тази утрин. Ето — има за баба Костадиница, за Маноловите, за Пейови… Друг път пък за вас ще има. Чакай де, преди четири дни получихте.

Старецът бършеше просълзените си очи с голяма кърпа и се мъчеше да събере мислите си. Прав е човекът. Преди четири дни получиха писмо от Кирила. Дълго, радостно писмо. Биели се. В сражения влазял, а сега останали назад, на почивка… И все пак не можеше да не завижда на онези, които щяха да получат днес писма в къщата си.

Сега той даваше ухо към всичко. Питаше, разпитваше, настояваше да чуе и разбере. И не само у нас, а и за другите земи, по целия свят. Струваше му се, че във всичко имаше нещо и за неговия Кирил — добро или лошо.

И картата знаеше вече като вещ стратег. По-рано училищните карти стояха свити в един ъгъл в разсилнишката стая. Но откакто почна войната, всички карти висяха разтворени върху стените. А откогато Кирил замина на фронта, старецът не се отделяше от картите. Особено когато получеше писмо и момъкът споменеше вътре името на някое село, планина или каква да било местност.

Дядо Климент запомваше думата, слагаше очила и простираше ръка към картата. Не отстъпваше, докато не намери мястото: зовеше другите, сочеше им и обясняваше. А при много важни дни или сражения, ако и Кирил е участвувал там — в броеницата падаше още едно зърно и мястото и датата влазяха в семейната летопис.

Един ден старецът получи пак писмо, разтвори го и прочете: Кирил е вече подпоручик, офицер!

Узна и цялата гимназия — Кирчо станал подпоручик!

От този ден и старецът се някак възголеми: стана по-придирчив и важен. Отговаряше бавно и тежко. Разбира се, той не беше вече един какъв да е разсилен, а баща на офицер.

Веднъж той мина покрай магазин за военни дрехи. Във витрината имаше изложени военни принадлежности. Старецът спря очи на пагоните. Особено върху подпоручишките — жълти и лъскави, със златни звездички на долния край. Не можа да устои на изкушението — влезе и купи пагоните.

А войските минаваха от фронт на фронт. Пътуваше мислено с тях и дядо Климент. Но в душата му все още се бореха скръбта и радостта. Случваше се по цели дни да ходи весел, преизпълнен с добри надежди и упования. Не! Кирил ще оцелее! Той ще се върне жив и здрав — пораснал и триж по-хубав и умен. Не може господ да посегне и отнеме свидната му рожба… Нали той сам му я изпрати някога, когато вече не вярваше, че може да дочака нова радост…

В такива минути той се разхождаше усмихнат насам-натам, потракваше весело броеницата и сърцето му вълнуваха добри, радостни мисли…

Но спореждаха се и бурни дни. Особено когато се забавяха Кириловите писма. Тогава не го сдържаше на едно място. Той бродеше като призрак от стая в стая, скиташе по града, срещаше и отминаваше хората разсеяно — гледаше ги и като че ли не ги виждаше, не ги познаваше.

Защо не пише Кирил? Защо го мъчи? Болен ли е? Ранен ли е? Или… или нещо по-лошо е станало? Той не смееше да го назове, но чувствуваше как при тази мисъл кръвта му мигом се вледеняваше, засъхваше гърлото му, сякаш го спущаха в нажежена пещ… Той вдигаше несъзнателно ръка към шията си, разкопчаваше яката на куртката си и дишаше тежко-тежко.

„Какво чакат още тези големци? Докога ще се бият и ще гинат хората? И защо им е толкова земя? Не ни ли стига вече?! Ето — до три морета допряхме…“ Или искат да погубят милата му рожба! Кирила! Кирча — доброто и умно дете… хубавеца му…

Веднъж след едно такова дълго очакване пристигна писмо от Кирила. Старият тури очилата си, разкъса внимателно плика и зачете. Добре е Кирил. Лошо били, но сега са добре. На почивка са, а после — още веднъж и няма вече.

Дядо Климент сгъна писмото, вдигна се и приближи до голямата карта. Огледа я, пошари с ръка по нея и повика едного от по-младите.

— Марине, я ела тук. Стъпи на стола и погледни ей там, най-горе, в кьошето… Все ви думам, че много е високо тази карта — не взехте да преместите по-долу гвоздея… Нали знаете, че Кирчови са в Добруджата, а пък тя е ей там е — най-горе. Виж сега, потърси Кубадин. Разбра ли: Ку-ба-дин. Там са били, страшни табиета имало… Мрежи, кай, оръдия, ама ще ги минат, ще ги минат, ако е рекъл господ… Може и да са ги минали вече — писмото има половин месец, откакто е писано… Къде ли се е бавило досега…

Наистина, писмото носеше дата още от петнадесет дни. Но за стареца то беше ново — все едно, че вчера го е писал Кирил. Той ходеше пак от човек на човек и показваше писмото. Писмо от Кирчо. Добре бил…

А на другия ден в гимназията дойде някакъв войник. Случи се, че пръв го срещна дядо Климент. Спря го, разпита го, както правеше с всички военни. Момчето идеше от комендантството. Търси директора. Викали го за нещо в канцеларията.

Отведоха го при директора. Той прочете бележката, мушна я бързо в джоба си, грабна шапка и излезе, без да се обади някому. Всички разбраха, че отива по някаква важна работа, и зачакаха тревожно.

Не намираше място и дядо Климент. Той сновеше прегърбен из коридорите, потракваше броеницата зад гърба си и току се караше на децата за щяло и нещяло. Всички виждаха, че старецът е обезпокоен, и гледаха да го развлекат.

Но ето че директорът се върна; никой не го очакваше толкова бързо. Той се изкачи по стълбите с наведени очи, мина покрай дядо Климента, не погледна и него — все едно, че никого нямаше там.

Мъчително, тежко предчувствие стегна всички сърца.

Директорът влезе в кабинета си и позвъни. Викаше дяда Климента да отиде при него.

Обадиха му. Старецът скри броеницата, прокара разтреперана ръка по лицето си и шията и тръгна нагоре.

А след малко от дирекцията двама разсилни изведоха стареца, като го прикрепяха от две страни, да не падне. Той беше превит одве, държеше на очи червената си широка кърпа и плачеше сподавено.

… Нямаше вече напетия и левент Кирил. Още преди да стигне писмото му, той беше заспал вечен сън в братските гробници при Кубадин.

Три дена се крепи старият. Имаше дори момент, когато всички бяха повярвали, че якото му сърце и този път ще понесе чернилото. Всички го гледаха с любов и грижа — и другари, и учители, и децата от гимназията.

Освободиха го от всякаква работа. Директорът поръча да го оставят само звънеца да бие. Той седеше по цял ден мълчаливо пред масата със зачервени очи, с отпуснато и подпухнало лице. С никого не разговаряше, не смееше и никой да го заговори. В стаята сега беше тихо като при болник. Чуваше се само равномерното тракане на големия стенен часовник. От време на време старецът вдигаше очи и поглеждаше стрелките. Ставаше и мълчаливо тръгваше навън със звънеца.

Но на третия ден звънецът за второто междучасие закъсня. Мина десет часът, десет и четвърт; децата сами се прибраха в стаите, а звънец нямаше.

Накрай изскочи и директорът от кабинета си. Защо още не влазят в клас? Защо дядо Климент не бие звънеца? Къде е той?

Втурнаха се да го търсят. И — намериха го. Старецът беше сам в стаята си. Главата му лежеше върху масата, очилата бяха отскочили настрани, а в прострените му напред ръце лъщеше развързаната броеница, в която току-що е бил внизал най-отгоре, над двата края, последното голямо черно зърно. Но преди да свърже той броеницата, скръбта беше угасила навеки клетото му сърце.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.